- Sada je sedam i tri. - Jeste gospođo.
- Rekli ste da krećemo u 7:45. - Najkasnije.
Zašto ste sami vukli prtljagu?
- Nije nikog bilo da mi pomogne. - Bože pomozi.
Utovar prtljaga ne traje više od 5 minuta.
A vi riskirate da slomite obadve ruke i noge.
- Previše ste nervozni. - Mrzim raditi sve u 5 do 12.
Pakirate se već tjedan i po.
- Dajte mi taj paket. - Ne diraj to.
Baš je lijepo. Je li to poklon za g. Waltera?
Da. Lomljivo je. Biće na sjedištu pored mene.
- Dobro jutro gospodine. - Skoro si zakasnio.
- Zar ne krećete u 7:45? - Nervozna je. - Ćuti.
Ovo šalje Florine za ujaka.
Pa mamo nije zmija. Mislim da je papir za pisma.
Vrlo prikladno. On je slijep.
- Možda je sapun. - Baš lijepo što si tako zainteresiran za ujakov 90-ti rođendan.
Nemoj, mama. Ne mogu s tobom u Mobile.
- Moram u New York na konvenciju. - Počinje u ponedjeljak.
I znam ja zašto.
Florine nema veze sa tim. Čekala je šest mjeseci na karte.
Važnije ti je "Moja draga damo" nego rođena krv.
- Mama! - Što će reći oni kršćani?
Ne mogu razgovarati sa tobom kad si takva.
- Očekuju nas za večeru. - Stići ćete.
Sigurno će spremiti rakove.
- Samo je uzbuđena. - Evo ti 50 dolara ako ti zatreba.
Ne pokazuj ih mama. Imate mapu?
Kod nje je, na zadnjem sjedištu.
- Proučavala ju je... - 7:16.
- Trebala bi napovijedati vrijeme na radiu. - Hoću da izbjegnem gužvu.
Hoćeš! Čestitaj ujaku i poljubi sve tamo!
Jesi li pregledao klimu? Rekla sam ti.
Jesam, pregledao sam.
Ali ne znam zašto. Ne date mi da ga uključim.
Začepi.
Do viđenja.
Sa srećom.
Bože mili.
Skreni lijevo.
Ne, desno! Desno!
Da li znate kad sam prvi put napustio Georgiu?
Kada?
Prije par minuta.
Ma nemoj.
Moja kćerka je udana za konduktera.
Uvijek je na putu.
New York, Detroit, St. Lois...
To je doduše lijepo...
Ali meni nije do toga.
Dočekao sam i to: prvi put.
Pravo da vam kažem, Alabama dosad ne izgleda Bog zna kako.
Idella dobro puni jaja.
I ti se dobro puniš njima.
Sjećam se kad sam prvi put bila u Mobilu.
Za Walterovu svadbu 1888. godine.
1888. godine?!
- Tad ste bili sasvim mali. - Imala sam 12 godina.
Išli smo vozom. Bila sam tako uzbuđena.
Nikad nisam bila na svadbi, i nikad nisam vidjela ocean.
Tata je rekao da je to Meksički zaljev a ne ocean, ali je meni bilo svejedno.
Pitala sam ga ako smijem da umočim ruku u vodu.
Smijao se, jer sam bila tako plašljiva.
Onda sam probala slanu vodu sa svojih prstiju.
Pa zar nije glupo da se toga sjećam?
Ništa gluplje od sjećanja drugih ljudi.
Ej, momče!
Da gospodine?
- Što misliš napraviti s tim kolima? - ovo su moja kola, pozorniče.
Da gospođo. Saobraćajnu i vozačku dozvolu molim.
Kakvo je to ime? Wertheran?
- Werthan. - Werthan.
- Nikad čuo. Kakvo je to ime? - Njemačkog porekla.
Njemačkog porekla.
Hvala, gospođo.
Stari crnac i stara Židinja zajedno putuju.
Jadnog li prizora.
Bože! Pisalo je: Phenix City 30 milja.
Ne idemo u Phenix City. Bože moj!
- Možda ste pogrešno pročitali. - Nisam.
Zaustavi auto. Zaustavi auto!
Bože me sačuvaj.
Pogrešno si skrenuo u Opeliki.
I vi sa mnom. Vi imate mapu.
Vadila sam ručak. Vrati se.
Nema više od pola sata od kad smo skrenuli.
Spremili su rakove za mene.
Mini uvijek spremi rakove. Tako se trudi.
Sad su sparušeni.
- Morat ćemo se zaustaviti. - Nešto nije uredu sa kolima?
- Sve je uredu sa kolima. Morat ćete me izvinuti. - Što?
Moram mokriti.
Trebao si misliti o tome na pumpi?
Obojeni ne smiju u taj toalet. Znate vi to.
Sad nemamo vremena za stajanje. Stići ćemo uskoro. Možeš sačekati.
Da gospođo.
Ne gospođo.
- Rekla sam ti da pričekaš. - Da čuo sam.
Mislite li da mi je lako da vas molim za dozvolu da mokrim, kao dijete?
- Sram te bilo. - Nisam dijete.
NIsam samo neki vrat u koga gledate...
dok vas vozi do vašeg cilja.
Ja sam čovjek. Imam 70 godina. Znam kad mi je mjehur pun.
Sad ću izaći i obaviti ono što moram.
I uzeću ključeve, i to je to.
Jeste li dobro?
Naravno da jesam.
Ti si Slick? Ovdje Boolie. Kako si?
Čestitam tvom tati.
Hvala, Boolie. Tetka Daisy!
- Što? - Boolie je na telefonu.
Zdravo, sine!
Ujka cjeni što si nazvao.
Mislim da ne može doći na telefon.
- Kako je Hoke? - Kako bi bio?
Sretan ti rođendan!
Moram prekinuti.
Da, reći ću mu. Do viđenja.
Htio sam vam smanjiti troškove...
Dobro jutro.
Dobro jutro vama.
Mogu li kod njega?
- Radi se o g. Sinclairu. - Mom rođaku?
- Njegovoj ženi? - Janette.
Ona što čudno govori?
- Da, iz Ohia je. - Da gospodine.
Hitjela me je zaposliti.
- Što? - Pitala me je:
"Kakvi su oni s tobom?"
Znate kako govori. Kao da ima zagušen nos.
Rekao sam: "Dobri, gospođo"
A ona kaže: "Ako zaželiš promjenu, znaš koga trebaš zvati."
Vrag me odnio.
Samo sam mislio da bi trebali znati.
- Vrag me odnio. - Čudna žena?
Rekla je: "Sam kaži koliku ćeš plaću."
Razumijem.
Jesi li?
Jesam li što?
- Rekao koliko hoćeš. - Nisam ja takav.
Ne bih ja radio za takvu prostakinju.
Ali te je navelo na razmišljanje.
Pa, moglo bi se tako reći.
- Sam kaži koliku ćeš plaću.? - Da, tako se izrazila.
Kako ti zvuči 65 dolara na tjedan?
Zvuči prilično dobro.
Naravno, 75 zvuči još bolje.
Nego što.
Od ove nedjelje.
To je prilično ljubazno od vas.
Baš vam hvala.
Da li se itko borio oko vas?
Ne.
Bogami je dobar osjećaj.
Jedan.
Devet.
Dva.
- Mah jongg! - Baš imaš sreće Beulah.
Izvinite.
Kako možete gledati ovo?
Gledaš par puta i ne možeš prestati.
Isparit će vam mozak.
Sad možeš donijeti kolač, Hoke.
- I pazi na grašak Idella. - Jesam li ikad?
Vidi ti njenu bujnu kosu.
Kako je napravila tako sjajnu.
Pere je majonezom.
- Koješta Idella. - Istina je.
Čitala sam u "Lifeu".
Neprirodno je.
"Ne idem u sudnicu i neću se predati!"
"Zaglavila se."
"Ubila si Carlsona i platit ćeš za to."
"Biraj: Ili na lak način, ili ideš u sudnicu da te samelju."
"Imaš minut da se odlučiš."
Što je bilo? Skuhala je nešto, zar ne?
Idella!
- Upropastit ćete to. - Zašto?
Previše je natrpano, a i vatra je prejaka.
Gledaj svoja posla.
Vaše je pile.
Hvala ti Hoke.
Prijatno.
Amen.
Tkoo je to?
- Dobro jutro, gđice Daisy.
O, Hoke!
Kako si...
Ništa naročito.
Naučio sam voziti po ledu kad sam vozio za mljekaru.
Nije to ništa.
Drugi se sudaraju kao da su u crtiću.
Pretpostavljao sam da nema struje pa sam donio...
Znam da ujutro ne možete bez kave.
Baš lijepo od tebe.
Od Idelline smrti nismo pili dobru kavu.
Peći kolačiće znam i ja.
I oboje znamo praviti prženu piletinu.
- Ali nitko ne zna napraviti Idellinu kavu. - Točno.
Idella je imala sreće.
Da gospođo. Vjerojatno je imala.
Gdje ćeš?
Samo da skinem ove stvari.
Danas jedino možeš da mi praviš društvo.
Vidjet ću da li mogu založiti vatru.
Uzmi što god hoćeš iz frižidera.
Ionako će se pokvariti.
I obriši svoje tragove s poda.
Što sam vam je? Služavka?
Mama, doći ću čim se iskopam iz garaže.
Ne treba. Hoke je ovdje.
Kako se probio?
Vrlo je snalažljiv. Dobro sam. Ništa mi ne treba.
Halo! Vjerojatno pogrešan broj.
Prvi put da mama lijepo govori o Hokeu.
Nisam rekla da ga volim. Rekla sam da je snalažljiv.
Pobogu, Boolie.
Nemoj me iritirati u sred mećave.
Hvala Wellborn. Hvala svima.
Duboko sam zahvalan što sam izabran.
Za poslovnog čovjeka 1966.
Čast koja je pripala istaknutim ljudima.
A sada na moje iznenađenje i meni.
Bojim se da mi moj gubitak ovdje...
...i moj dobitak ovdje...
...daju izgled sposobnosti koju nemam.
Šteta što više nema mog oca i djede da to vide.
Prije 72 iznajmili su staru fabriku...
...koja je imala, mislim, 25 razboja.
Rasli su zajedno s Atlantom, Werthani i danas mislimo...
...da se naše htijenje i htijenja Atlante podudaraju.
A ova nagrada dokazuj da smo bili u pravu.
I zahvaljujem vam.
Dakle?
Što je? Gdje si bio tako dugo?
Viša sila. Tamo je velika gužva.
Što je? Sad više nema smisla ići u sinagogu.
Nećete moći u sinagogu.
Zašto ne? Što ti je?
Neko je podmetnuo bombu.
Što? Bombu u sinagogu?
- Zato smo bili zaglavljeni. - Ne mogu vjerovati.
To je rekao policajac.
Bože moj. Jeli itko povrijeđen?
Ne znam, nije rekao.
Tko bi učinio tako nešto?
Znate isto kao i ja. Uvijek isti.
Sjećam se događaja iz Macona.
Nisam imao više od 10-11 godina.
Imao sam prijatelja Portera.
Jednog dana je njegov otac visio na drveću.
Dan prije toga smo zabijali potkovice.
Smijali smo se i zafrkavali,
pričali kako ćemo imati jaku desnicu. Kao i on.
A on je visio na drveću.
S rukama vezanim iza leđa. Muhe svuda okolo.
Povratio sam na licu mjesta.
Samo vi plačite.
Ne plačem.
Što si mi to ispričao?
Bogami, ne znam.
Kao da me ona gužva podsjetila na to.
Smiješno. Sinagoga nema veze s tim.
- Ako vi tako kažete... - Ne znamo ni što je bilo.
Kako znate da policajac nije lagao?
Zašto bi lagao o tako nečemu?
Ionako sve pobrkaš.
Neko je podmetnuo bombu i vi to dobro znate.
Neću više slušati o tome.
- Vi ste šef. - Ne obraćaj mi se.
Mama.
- Gdje si? - Tu gore.
Zdravo mama, kako si?
Kakvo pitanje osobi blizu devedesete.
- Dobro izgledaš. - To je moja neprolazna čar.
- Dobio sam tvoju poruku. - I Florine je pozvana.
- Hvala. - Vozit će nas Hoke. Bit će gužva.
- Moramo porazgovarati o tome. - O čemu?
O izvodljivosti svega toga.
Znaš da lično cijenim Martina Luthera Kinga.
Ako nećeš ići, kaži otvoreno.
Hoću. Znaš da ga cijenim.
- Ali Florine... - Ona nema veze s tim.
- Moji poslovi imaju. - Razumijem.
Propast ćeš ako odeš na Kingovu večeru.
Ne baš, ali mnogim mojim poslovnim partnerima se to ne bi svidjelo.
Možda...bi se podsmijevali.
Zvali bi me Martin Luther Werthan iza mojih leđa.
Dogovarali se na ručkovima bez mene.
A moj konkurent, Jack Raphael je newyorški Židov.
A svi najpametniji su iz New Yorka, zar ne?
Pa bi ljudi mogli poslovati s njim, a ne sa Martinom Lutherom Werthanom.
Ne znam, možda ne bi bilo tako...
...ali ponekad jeste.
Možemo drugima ustupiti svoja mjesta.
Naša mjesta? Znači da ni ja ne smijem ići.
- Mama radi što god hoćeš. - Hvala za dozvolu.
Smijem li te nešto pitati?
Otkad si ti tako oduševljena Kingom?
Nekada si imala drugačije mišljenje.
Nikad nisam imala predrasuda i ti to znaš.
Dobro. Što onda ne pozoveš Hokea?
Ne budi smiješan. Ne bi išao.
Pitaj ga pa vidi.
Spremna sam.
Boolie je prije neki dan rekao nešto smiješno.
Što to?
Govorio je o Martinu Lutheru Kingu.
- Znaš ga, zar ne? - Martina Luthera Kinga?
- Ne, ne znam. - Bila sam sigurna da znaš.
- Ali slušao si ga kako propovijeda. - Da.
Isto kao i vi. Na TV-u.
Mislim da je divan.
- Na što ciljate? - Baš je smiješno.
Boolie je rekao da bi išao na večeru sa mnom. Jesi li mu ti to rekao?
- Ne gospođo, nisam. - Uostalom, zašto bi?
Možeš ga čuti kad god zaželiš.
Divno je kako se stvari mijenjaju.
Što mislite, tko sam ja?
- Kako to misliš? - Dobili ste pozivnicu prije mjesec dana.
Da ste htjeli da pođem, ne bi me tek sad pitali u kolima.
Rekla sam samo da je Boolie rekao da želiš ići.
Sljedeći put ako me hoćete pozvati, pitajte me direktno.
Ne moraš se toliko uzbuđivati.
- Ostavimo sad to. - Svašta.
Stvari se nisu baš toliko izmijenile.
- Otpratit ću vas do vrata. - Hvala, mogu sama.
Jug ima čudesne mogućnosti.
Ali usprkos tome zbog segregacije....
Jug socijalno, obrazovno...
i ekonomski zastaje za zemljom u cjelini.
Ali na Jugu ima više milijuna ljudi dobre volje...
čiji glas se ne čuje...
čiji je put još nejasan...
čija su hrabra djela još u tami.
Pozivamo ove milijune...
da sakupe hrabrost i progovore,
da budu preko potrebni predvodnici.
Historija će zabilježiti...
da najveća tragedija ovog prijelaznog perioda...
nisu otrovne riječi i nasilja zlih ljudi...
već šutnja i ravnodušnost dobrih ljudi.
Naša generacija će se kajati...
ne samo zbog riječi i dijela djece tame,
već i zbog straha djece svjetlosti.
Dobro jutro gđice Daisy.
- Hoke jesi li to ti? - Ja sam. Jeste li dobro?
- Što si uradio sa mojim zadacima? - Kojim zadacima?
Mojim zadacima. Sinoć sam ih bila ispravila i...
spremila da ih nosim u školu.
- Što si uradio s njima? - U školu. Kakvu školu?
Djeci će biti krivo ako im ne vratim zadatke.
Uvijek ih sutradan vraćam.
- Zato me vole. - Govorite koješta.
Zašto mi ne pomažeš?
- Što hoćete da uradim? - Nađi mi zadatke.
Neću se ljutiti ako si ih premjestio.
Ali moram u školu. Zakasnit ću.
Tko će se brinuti o mom razredu? Biće sami.
Radim sve naopako.
Smirite se i sjedite. Past ćete i povrijediti se.
Ja sam kriva, pogriješila sam.
- Užasno je! - Nije. Užasan je taj vaš ispad.
Žao mi je. Ja sam kriva.
Ne mogu naći zadatke. Djeca čekaju.
Nitko vas ne čeka. Niste više učiteljica.
Nema to nikakve veze.
- Gđice Daisy ništa vam nije! Čujete li me? - Nemaš pojma!
Gđice Daisy.
Halo.
- Hoke ovdje. - Što je? - Vaša mama.
- Što je s njom? - Nešto je spopalo.
- Zašto bi danas bilo drugačije? - Ne, nije isto.
Dolazim odmah.
Ništa vam nije.
Vaš um je jutros malo skrenuo. To je sve.
- Vratit ćete ga na pravi put. - Ne mogu, ne mogu!
Vi ste sretna starica, znate li to?
Ne, ne, sve je naopako, a ja ne mogu učiniti baš ništa.
Bogati ste, dobro se držite za svoje godine.
Imate ljude kojima je stalo do vas.
Ja sam teret. Neću nikome da budem teret.
Hoćete razlog za suze? Odvest ću vas u starački dom.
- Da vidite što tamo leži. - Bože!
A kladim se da se nitko ne drži kao vi.
Žao mi je. Jadan djeca.
Ako tako nastavite vaš sin će dovesti doktora...
koji će vas sto posto strpati...
u ludnicu za tren oka.
Zar to želite?
Hoke, da li još uvijek imaš onog "hudsona"?
Mislite na onaj kad sam prvi put došao ovamo.
Ne.
Već je više od 15 godina na otpadu.
Sad vozim vaša pretposljednja kola.
"Cadillac" iz 1965.
Radi kao sat.
Kako vidiš, uopće ne bi smio voziti.
Otkud znate kako vidim? Ne gledate mojim očima.
- Hoke. - Da?
- Ti si mi najbolji prijatelj. - Nemojte... - Stvarno.
Jesi.
Da.
Prodano.
- Gospodine. - Drago mi je što te vidim.
- Nisi sam vozio? - Ne vozim više.
- Dovezla me unuka. - Zar već vozi?
- Michelle ima 37 godina. - Ma nemoj. - O da.
Predaje biologiju na koledžu.
To nisam znao.
Čudno mi je da prodajem kuću dok je mama još živa.
Mogu da zamislim.
- Mada skoro dvije godine nije kročila ovdje. - Znam.
- Ne posjećuješ je često, zar ne? - Ne gospodine.
Teško je sad kad više ne vozim.
A nema autobusa do tamo.
Uzimam taksi koliko mogu.
- Sigurno ti se obraduje. - Da.
Ima svoje bolje i lošije dane.
Uostalom kao svi mi.
- Zdravo. - Zdravo. - Kako ste?
Sretan praznik mama.
Vidi koga sam ti doveo.
Dobro jutro, gđice Daisy.
Da li se čime bavite?
Nego što. Ide na izradu nakita.
Koliko puta tjedno?
- Pravi broševe, narukvice. - Stvarno.
- Pravi juvelir. - Lijepo.
Uredu, mama?
Mislio sam na tebe prije neki dan.
- Video sam kamion od mljekare. - Ma nemoj.
Pravo čudovište. Sa najmanje 16 kola.
Ozbiljno?
Pitao sam se kako bi ti bilo da voziš to čudo?
Hoke je došao meni ne tebi.
Danas je jedan od onih dobrih dana.
Mama, Florine ti čestita Dan Zahvalnosti.
Sad je u Washingtonu.
- Sjećaš se mama. Funkcionarka je republikanske partije. - Bože pomozi.
Boolie idi šarmiraj bolničarke.
Hoće te samo za sebe.
Baš si šašava, mama.
Da li te Boolie još plaća?
- Svakog tjedna. - Koliko?
- To je naša tajna. - Pljačka.
Bogami jeste.
Kako si?
Držim se koliko mogu.
I ja.
U tome je sva tajna zar ne?
Gle ovo.
Niste pojeli prazničnu pitu.
Jeste.
Da vam pomognem.
Držim je.
Hajde.
Jeli dobra.
Još malo.